‫- סדרה מקורית של NETFLIX -‬
‫בפרקים הקודמים…‬
‫אני אוהב אותך, ג׳וקסטה מקנזי.‬
‫העולם הזה אולי ישתנה, ‬
‫אבל זה לא ישתנה לעולם.‬
‫חייבים להעביר מסר למורטו.‬
‫אם נזהיר אותו, ‬ ‫אולי הוא ישכנע את חייליו לסגת.‬
‫אני אעביר את המסר למורטו.‬
‫לא תוכלו לנצח. לא תנצחו.‬ ‫ספרי ההיסטוריה כבר נכתבו.‬
‫אז אני נלחם.‬
‫אתה חבר במיליציה, מה?‬
‫באתי להזהיר אתכם מפני טריון.‬
‫אז אתה בוגד.‬
‫שחררתי אותך מהנדר שלך.‬
‫בחיים לא הייתי בוגד באמך, ‬
‫ולא משנה לבקשת מי.‬
‫מורטו?‬
‫רוג׳ר?‬
‫ברי…‬
‫- אוניברסיטת אוקספורד, 1969 -‬
‫אל חשש. זה לא עניין של חיים ומוות, ‬
‫רק סימונים בעט אדום.‬
‫או שמא…?‬
‫מר ג׳ונס?‬
‫סליחה, המורה?‬
‫זה עניין של חיים ומוות, לדעתך?‬
‫אני מניח שלא, המורה.‬
‫אבל תהיתי, ‬
‫למה מתכוונים כשכותבים ש…‬
‫מישהו ״סוף סוף קבר את הגרזן״?‬
‫כולנו יודעים שהכוונה למעין השכנת שלום, ‬
‫אבל מי יודע לומר לי‬ ‫למה שמישהו יטרח לקבור גרזן?‬
‫אז אולי פשוט תלך מפה.‬
‫אלא אם יש לך מילים אחרונות בשבילנו, ‬ ‫לפני שאתה עוזב.‬
‫״באתי, ראיתי, ניצחתי״.‬
‫לא בדיוק מה שחיפשתי, מר מורגן.‬
‫ואלה לא היו מילותיו האחרונות‬ ‫של יוליוס קיסר.‬
‫אם כי סופו לא היה שמח. הישאר, מר ג׳ונס.‬
‫רציתי לראות אם תסכים איתי.‬
‫כי אני מאמין שזה עניין של חיים ומוות.‬
‫החיבורים שלכם על ״מילים אחרונות מפורסמות״‬ ‫היו סתמיים.‬
‫רציתי שבאמת תחשבו:‬ ‫למה אנשים אומרים מה שהם אומרים?‬
‫ואולי שתשקלו‬ ‫מה מילותיכם האחרונות עשויות להיות, ‬
‫בהינתן ההזדמנות.‬
‫מה זה משנה, המורה?‬
‫זה שיעור היסטוריה, ‬
‫לא כתיבה יוצרת.‬
‫בגלל שחיים ומוות ביד הלשון.‬
‫מילים מעצבות את מחשבותינו ומעשינו.‬
‫לעתים קרובות, הן מגדירות אותנו.‬
‫כמו קליעים. מרגע שהם נורים, ‬
‫אי אפשר לקחת אותם בחזרה.‬
‫יש להן כוח.‬
‫אז בחרו אותן בתבונה.‬
‫שתהיה להן משמעות.‬
‫תחיו חיים שראויים להן.‬
‫ובייחוד את מילותיכם האחרונות.‬ ‫הן נשארות אחרינו.‬
‫ומה יהיו מילותיך האחרונות, המורה?‬
‫״משאלתי על ערש דווי, מלכי, ‬
‫היא שתלמידיי יכתבו טיעונים מנומקים, ‬
‫הנתמכים ע״י ראיות, ‬
‫בכתב יד קריא. אמן.״‬
‫לא, באמת, המורה.‬
‫הייתי אומר…‬
‫הייתי אומר, ‬ ‫״שתשכח ההיסטוריה את שמי, ‬
‫כל עוד מילותיי, ‬
‫ומעשיי, ‬
‫ייזכרו ע״י היקרים לי.״‬
‫זה הכול להיום.‬
‫עד לשבוע הבא.‬
‫הקדמת.‬
‫לא יכולתי לוותר על הזדמנות‬ ‫לראות אותך בפעולה.‬
‫ואם אתה רוצה להספיק‬ ‫ל״שוד הרכבות הגדול״, צריך למהר.‬
‫את בטוחה שאת מעוניינת במרתון סרטים אילמים?‬
‫את לא באה רק בשבילי?‬
‫אני כן.‬
‫אבל סבלת הרצאה שלמה על גשרים תלויים.‬
‫מה שהוגן הוגן.‬
‫אלה באמת יהיו מילותיך האחרונות?‬
‫- מילים אחרונות מפורסמות -‬
‫- ״הורידו אותו משם.״ -‬
‫- ״הוא נושם!״ -‬
‫- ״אני חייבת לפתוח מעבר לאוויר.״ -‬
‫- ״רוג׳ר, אתה שומע אותי? זאת בריאנה.״ -‬
‫- ״אתה חי. אתה שלם. הכול בסדר.״ -‬
‫- כעבור שלושה חודשים -‬
‫הכול נראה בסדר.‬
‫הגרון שלך מחלים היטב.‬
‫הצלקת נעלמת.‬
‫איך אתה מרגיש?‬
‫כדאי שתנסה לדבר, רוג׳ר.‬
‫תישמע צרוד בהתחלה, אבל זה נורמלי לחלוטין.‬
‫אולי רק תנסה ללחוש?‬
‫טוב…‬
‫רק תדע שאני…‬
‫אלמד את ג׳ם להגיד ״סוודר״ ו״אלומינום״, ‬
‫לא ״אפודה״ ו״אלומיניום״.‬
‫שבעים אחוזים מהתקשורת הם לא־מילוליים, ‬
‫אז מי צריך מילים בכלל?‬
‫נעמיד פנים שאנחנו באחד הסרטים האילמים‬ ‫שהיינו רואים באוקספורד או בכיכר קנמור.‬
‫הלורד ג׳ון הביא תיבה מלאה בספרים ומתנות.‬
‫רוצה לבוא לבית ולהיפגש איתו?‬
‫טוב…‬
‫אבוא איתך.‬
‫פחדן, איך שלא תסתכל על זה.‬
‫- ״הנה אחד בשבילך, קולונל…‬ ‫תפסתי אותו ליד הנחל.״ -‬
‫- ״שים אותו עם השבויים האחרים.״ -‬
‫- ״מה נעשה בהם, הוד מעלתך?״ -‬
‫- ״בחרו שלושה. תלו אותם והשאירו אותם שם, ‬ ‫שישמשו דוגמה לכול.״ -‬
‫- ״ירחם האל על נשמותיכם.״ -‬
‫השותפה שלי מהמעונות ב־MIT, ‬
‫גייל.‬
‫החבר שלה נשלח לווייטנאם.‬
‫לא ממש הכרתי אותו, אבל…‬
‫היא ביקשה שאבוא איתה‬ ‫לביקורים אצלו, אחרי שהוא חזר.‬
‫הוא חזר כמעט שנה לפני הביקור הראשון שלי.‬
‫אני לא יודעת למה בדיוק ציפיתי, אבל…‬
‫הוא היה כמו זומבי.‬
‫העיניים שלו היו חסרות חיים לחלוטין.‬
‫גייל קראה לזה ״מבט של אלף מטר״.‬
‫הוא נפגע מרסיסים, ‬
‫אבל לא נפצע קשות.‬
‫היינו קוראים לזה‬
‫״נוירוזת מלחמה״.‬
‫הלם קרב.‬
‫חלפו חודשים.‬
‫ואמרת שרוג׳ר בסדר מבחינה גופנית.‬
‫אז אולי זאת נוירוזת מלחמה.‬
‫זה חייב להיות נפשי.‬
‫פסיכולוגי.‬
‫זה כאילו הוא טובע בשקט.‬
‫ויש לו את אותו ״מבט של אלף מטר״ בעיניים.‬
‫אני מפחדת שהוא אבד.‬
‫גם אם הוא אבוד, ‬
‫את חייבת לשמור על אמונה ש…‬
‫תמצאי אותו.‬
‫"לא עוד מנגינה קלילת קצב‬
‫לא עוד צחוק או התנשקות‬
‫לך לשלום‬
‫והנח אותנו להתאבל‬
‫להיאנח ולהתאונן‬
‫בכל כר דשא ירוק‬
‫פרחי היער‬
‫נובלים כולם."‬
‫חשבתי שאולי יכולתי להכין מצבה בשבילו.‬
‫אני מבינה שזה לא מקומי.‬
‫מורטו ואני לא היינו בעל ואישה.‬
‫גם אנחנו לא היינו אב ובן, אבל…‬
‫זה לא מפחית מהכאב, ‬
‫או מקל עלינו לשאת אותו.‬
‫הוא היה עקשן כמו אביך.‬
‫אילו רק היה נשאר לצדך…‬
‫הוא נשאר.‬
‫הוא קיים את הנדר שנדר לי.‬
‫לאמי.‬
‫הוא היה נאמן, מעל לכול.‬
‫ייאמר לזכותו.‬
‫הכרכרה מחכה לך, גבירתי.‬
‫תמסור שוב את תודתי לקלייר?‬
‫כן.‬
‫טוב…‬
‫שלום, דודה.‬
‫כמה היינו נזהרים אילו ידענו‬ ‫אילו מפרידותינו היו האחרונות.‬
‫״אני מתנצל על הפגיעה שנגרמה לחתנך.‬
‫זו הייתה טעות מצערת ביותר.״‬
‫המושל טריון העניק לרוג׳ר‬ ‫חמשת אלפים אקרים באזורים המרוחקים.‬
‫מה? למה?‬
‫כפיצוי.‬
‫אולי הוא חושב שהוא יכול לקנות את סליחתך.‬
‫ומה נעשה ב־5,000 אקרים?‬
‫זה לא יכפר על מה שקרה לרוג׳ר, ‬
‫אבל זו קרקע בעלת ערך.‬ ‫-אני לא צריכה את האדמות של טריון.‬
‫אני לא צריכה קרקעות, ‬ ‫אני צריכה את בעלי בחזרה.‬
‫- ״כעונש על בגידתכם…״ -‬
‫- ״תיתלו מצוואריכם עד אשר תמותו.״ -‬
‫הבאתי משהו.‬
‫משהו שתמיד גרם לי להרגיש שיש לי…‬
‫את חוכמת השמיים בכף ידי.‬
‫האצטרולב הוא, במובנים רבים, דגם של היקום.‬
‫כלי שמאפשר לך לגלות היכן את נמצאת, ‬
‫ביבשה או בים.‬
‫הוא יכול אפילו לומר לך מה השעה.‬
‫למצוא את מקומנו בעולם.‬
‫אולי כדאי שנתחיל במשהו קטן.‬
‫אולי לבדוק מה השעה?‬
‫אז…‬
‫אם השמש שם, ‬
‫זה סימן ש…‬
‫חמש וחצי.‬
‫חמש שלושים וחמש.‬
‫טוב… אני מניחה שאין לנו את כל התשובות.‬
‫לא.‬
‫לפעמים עלינו לגלות סבלנות.‬
‫תודה, ג׳ון.‬
‫אני שמחה שמצאת דרך להסיח את דעתך.‬
‫החודשים האחרונים היו קשים.‬
‫יש תרופה לאבל בתקופה שלך?‬
‫אולי יש מהיצורים הקטנטנים האלה, ‬ ‫שיכרסמו אותו?‬
‫לצערי, לא.‬
‫אני בספק אם תימצא תרופה לאבל.‬
‫רק הזמן, אולי.‬
‫אומרים שהזמן מרפא את כל הפצעים.‬
‫כן.‬
‫שלום.‬
‫היי.‬
‫מה רוג׳ר עושה, לכל הרוחות?‬
‫הוא בונה את המדרגות לגלריה.‬
‫את חושבת שהוא יסכים לעשות הפסקה?‬
‫הבאנו לכם שאריות.‬
‫אשתדל לקרוע אותו מחיבתו החדשה לנגרות.‬
‫בזהירות, הושלה.‬
‫״הושלה״?‬
‫זה חדש.‬
‫כן. זה ״דם שלי״.‬
‫חשבתי שזה ״מ׳אוּיל״.‬
‫כן, אבל זה דם שנוזל כשנפצעים.‬
‫״הושלה״ זהו מילה שאומרים לילדים בעיקר.‬
‫כשאתה קרוב משפחה, כמובן.‬
‫מקסים.‬
‫התה מוכן.‬
‫עצור!‬
‫ג׳ם!‬
‫יקירי…‬
‫ג׳יימי.‬
‫רוג׳ר…‬
‫רוג׳ר, דיברת!‬
‫אתה יכול לומר עוד משהו?‬
‫כואב לך?‬
‫אולי תנסה?‬
‫נסה בשבילי.‬
‫"יקירתי, יקירתי‬
‫קלמנטיין, יקירתי, ‬
‫אבדת, הלכת לעד‬
‫אני כה מצטער, קלמנטיין, ‬
‫במערה, בקניון, ‬
‫בעת כריית מכרה‬
‫גרו כורה ובתו קלמנטיין‬
‫יקירתי, יקירתי, קלמנטיין, יקירתי‬
‫אבדת, הלכת לנצח‬ ‫אני כה מצטער, קלמנטיין, ‬
‫היא הייתה קלה וכמו פיה‬
‫ונעלה מספר 39‬
‫שימורי דגים ללא מכסים‬
‫סנדלים לקלמנטיין‬
‫יקירתי, יקירתי, קלמנטיין, יקירתי, ‬
‫אבדת, הלכת לנצח‬
‫אני כה מצטער, קלמנטיין."‬
‫אחת, שתיים, שלוש, ארבע, חמש, שש…‬
‫שבע, שמונה, תשע, עשר!‬
‫בוא נמצא את סבא.‬
‫תמצא את סבא!‬
‫מצאת אותי!‬
‫שנעשה את זה שוב?‬
‫אחת, שתיים, שלוש, ארבע, חמש, שש, ‬
‫שבע, שמונה, תשע, עשר!‬
‫קלייר, קחי את ג׳מי לבקתה.‬
‫עכשיו.‬
‫ישוע!‬
‫זה איאן!‬
‫איאן!‬
‫חשבנו שלא נראה אותך שוב!‬
‫מישהו בעקבותיך?‬
‫רק אם יש לו קרובים שמחפשים נקמה.‬
‫נאכל היטב הערב!‬
‫ונחגוג!‬
‫ברי!‬
‫רוג׳ר!‬
‫כמה טוב לראות אותך.‬
‫ברי.‬
‫ובכן…‬
‫מה דעתך?‬
‫הוא…‬
‫גדול.‬
‫הושקעה בו עבודה רבה.‬
‫דם, יזע ודמעות.‬
‫לשמחתנו, כל המתיישבים עזרו.‬
‫אני יכול לפרק את חזיר הבר, ‬
‫אם תרצו.‬
‫איאן, רק עכשיו הגעת.‬
‫אתה לא רוצה להתמקם?‬
‫אתה בטח רעב. אבקש מאחד הגברים שיעשה את זה.‬
‫או ממרסלי.‬
‫חכה שתראה אותה עם סכין.‬
‫אני הרגתי אותו.‬
‫אני אכין אותו.‬
‫כמובן.‬
‫כרצונך.‬
‫בוא.‬
‫ברשותכם, אשאר בחוץ עוד קצת.‬
‫תרגיש כמו בבית.‬
‫מה צופן לי העתיד?‬
‫זה נקרא ״המאהב״.‬
‫כמה ילדים זה יותר מדי, פרגוס פרייזר?‬
‫ועכשיו לרוג׳ר מקנזי.‬
‫האיש התלוי!‬
‫טעות שלי.‬
‫ננסה שוב.‬
‫בוא ננסה שוב.‬
‫מה קרה?‬
‫מה זה?‬
‫שום דבר.‬
‫סתם שעשוע בלתי מזיק.‬
‫אלה רק קלפים, אתה יודע.‬
‫דבר אליי, רוג׳ר.‬
‫לא אכפת לי איך תישמע.‬
‫אני יודעת שזה קשה.‬
‫הקול שלך הוא…‬
‫המתנה שלך.‬
‫אבל אתה עדיין אתה.‬
‫אתה עדיין הגבר שאיתו התחתנתי, ‬ ‫ואני רוצה אותו בחזרה.‬
‫בבקשה.‬
‫וזה לא רק שאתה מסרב לדבר.‬ ‫אתה מסרב להיות מעורב.‬
‫אני יודעת שנפגעת קשות, ‬
‫ואני מתארת לעצמי כמה פחדת.‬
‫אבל גם אני עברתי משהו נורא.‬
‫משהו אפל ומכוער.‬
‫ותאמין לי, רק רציתי לזחול לתוך בור ולמות.‬
‫ולפעמים אני עדיין רוצה לעשות זאת.‬
‫אבל לא עשיתי זאת‬
‫ולא אעשה זאת‬
‫בגלל שיש לי בעל ובן שזקוקים לי.‬
‫נלחמתי למעננו!‬
‫ועכשיו אני צריכה…‬
‫אני צריכה אותך.‬
‫ג׳מי צריך אותך.‬
‫הייתי…‬
‫סבלנית.‬
‫אבל אני חייבת לדעת.‬
‫אני חייבת לדעת שאתה…‬
‫לא אבדת לנצח.‬
‫אתה תחזור?‬
‫אתה…‬
‫תילחם למעננו?‬
‫הכנתי לך נקניק שקדים מיוחד.‬
‫זכרתי שהוא חביב עליך.‬
‫אכן.‬
‫תודה לך, ליזי.‬
‫אלוהינו, ‬
‫אנו מודים לך על ארוחה זו.‬
‫אך מעל לכול, ‬
‫תודה לך על שהחזרת את איאן הצעיר אלינו.‬
‫אמן.‬
‫-אמן.‬
‫בטח יש לך סיפור מרתק.‬
‫תתחיל בהתחלה, ואל תשמיט אף פרט.‬
‫אתם כבר יודעים את ההתחלה, ‬
‫והסוף הוא ארוחת הערב שלנו.‬
‫ומה קרה בין לבין?‬
‫בני המוהוק היו טובים אליך?‬
‫ספר לנו עליהם.‬
‫הם היו…‬
‫אנשים טובים.‬
‫יש לך תכניות לחזור צפונה?‬
‫אל בני המוהוק?‬
‫לא.‬
‫ברי, ‬
‫דנתם במענק הקרקעות של המושל טריון?‬
‫אנחנו… חושבים על זה.‬
‫כדי שהקרקע הזאת תישאר בידינו, ‬
‫עלינו למדוד אותה כהלכה ולרשום אותה.‬
‫אני לא בטוחה שרוג׳ר מסוגל‬ ‫להתמודד עם משימה כזאת כרגע.‬
‫אולי נשלח את אחד הגברים?‬
‫אם מאיירס לא היה במסע סחר…‬
‫אולי איאן יסכים להצטרף אליו?‬
‫אתה יודע איך זה נעשה.‬
‫עזרת לנו לסמן את הגבולות שלנו‬ ‫כשהגענו הנה לראשונה.‬
‫תסכים לעזור לבן דודך?‬
‫זו תהיה עזרה גדולה לרוג׳ר, ולנו.‬
‫בוא ניתן לו זמן לחשוב על זה.‬
‫כן.‬ ‫-לצערי, ‬
‫חדרי האורחים בקומה השנייה עוד לא מוכנים.‬
‫אתה מוזמן לישון במיטה שבמטבח.‬
‫תודה.‬
‫"במערה, בקניון, ‬
‫בעת כריית מכרה‬
‫גרו כורה ובתו..."‬
‫איאן.‬
‫נערי…‬
‫למה אתה כאן, בחוץ?‬
‫לא הצלחתי להירדם.‬
‫המיטה לא השביעה את רצונך?‬
‫אני לא רגיל למיטה בבית מפואר כל כך, דוד.‬
‫כן.‬
‫אנחנו…‬
‫שמחים שחזרת, ‬
‫אבל אתה נראה מוטרד.‬
‫אתה לא כשהיית.‬
‫מה קרה עם בני המוהוק?‬
‫אתה יכול לדבר איתי על כך, אם תרצה.‬
‫איני יכול לספר לך את האמת כרגע.‬
‫אין לי את המילים.‬
‫אבל יש דברים שאתם מסתירים מאחרים.‬
‫גם אתה וגם קלייר.‬
‫כן.‬
‫אני מבין.‬
‫לבי דואב כשאני רואה אותך כה מוטרד.‬
‫אל תדאג לי.‬
‫אם כן…‬
‫רק אשב כאן לרגע קט, ‬
‫אם אין לך התנגדות.‬
‫אין לי התנגדות.‬
‫זה כואב לך?‬
‫גם לי כואב פה, כי שיחקתי.‬
‫אלה לא חבורות, ילד.‬
‫בחרתי לעשות אותן.‬
‫ג׳רמיין פרייזר, מה אתה עושה?‬
‫סליחה.‬
‫זה בסדר.‬
‫זה כמו לנסות לאלף חתול.‬
‫מספיק קשה עם שני ילדים, אבל השלישי בדרך.‬
‫ולדאוג לגינון, ולתפירה, ‬
‫ולעזור לקלייר במרפאה…‬
‫בצהריים אני כבר לא יודעת את נפשי.‬
‫לא הייתי משנה דבר, כמובן.‬
‫הבורא רק משאיל לנו את הילדים לזמן קצר.‬
‫אם יש לנו מזל.‬
‫אני מניחה ש…‬
‫לשלי יש מזל שיש להם אחים ואחיות קטנים.‬
‫כמו בני מורי.‬
‫יש לי רק אחות קטנה, ג׳ואני.‬
‫היא לא הייתה…‬
‫נחושה כמו ג׳נט שלך, למיטב זכרוני.‬
‫אחותי תמיד הייתה דעתנית.‬ ‫-כן.‬
‫היא הייתה פוחזת.‬
‫למען האמת, תמיד קצת קינאתי בה.‬
‫רק אמי ואחותי אירחו לי לחברה בבלריגן.‬
‫אתה בטח מתגעגע למשפחה שלך.‬
‫אני מתגעגעת לג׳ואני שלי.‬
‫אבל…‬
‫לפעמים אני חשה אשמה‬ ‫שאני מאושרת פה כל כך, ‬
‫וש…‬
‫מצאתי בית במשפחה הזאת.‬
‫אני מרגישה שאני שייכת.‬
‫זה נורא?‬
‫לא.‬
‫זה דבר טוב.‬
‫הילד בועט.‬
‫הוא יצטרף אלינו בקרוב.‬
‫אני שמחה שתהיה פה ותקבל את פניו.‬
‫או את פניה.‬
‫בוא.‬
‫אני שמחה שאיאן מצטרף אליך למדידות.‬
‫לפני שתעזוב, רציתי לתת לך משהו.‬
‫סיפרת לי ש…‬
‫היה לך אווירון צעצוע כשהיית ילד.‬
‫לא הספקתי לסיים את התואר שלי, אבל…‬
‫אני יודעת דבר או שניים על אווירודינמיקה.‬
‫אני יודעת שדף נייר לא נועד לעוף, ‬
‫אבל לפעמים צריך…‬
‫להתאים את הציפיות שלנו.‬
‫לכופף ולעצב את עצמנו מחדש.‬
‫יש סיבה שהמתנה ליום הנישואים הראשון‬
‫אמורה להיות נייר, ‬
‫ואחרי שישים שנה של לחצים… יהלום.‬
‫החומר הקשה ביותר בעולם.‬
‫אני רוצה שהנישואים שלנו‬ ‫יהפכו למשהו חזק כמו יהלום.‬
‫אני אוהבת אותך, ‬
‫רוג׳ר מק.‬
‫עשרים וארבעה.‬
‫אתה לא צריך להודות לי.‬
‫באתי מרצוני.‬
‫לא קיבלת את זה מבריאנה?‬
‫אתה סומך עליי שלא אשבור את זה?‬
‫מרסלי?‬
‫רשמת למישהו סיקוטה?‬
‫לא. למה?‬
‫כי חסר. נשאר רק שורש אחד.‬
‫חשבתי שאולי רשמת את זה למישהו נגד מיגרנה…‬
‫לא הייתי נוגעת בזה בזמן ההריון.‬
‫כך חשבתי.‬
‫זה פשוט מסוכן כל כך.‬
‫הייתי בטוחה שנשארו לפחות 4־5 חתיכות.‬
‫מה זה?‬
‫ציפור מנייר?‬
‫היא עפה, אבל…‬
‫לא שרה.‬
‫לא תמיד הבנתי את בני המוהוק, ‬
‫אז לפעמים, דיברתי עם הציפורים‬
‫כדי שלא ארגיש בודד כל כך.‬
‫אתה תוהה לפעמים איך הן יודעות‬ ‫לאן לעוף כשהחורף בא?‬
‫נראה שהן תמיד יודעות.‬
‫ועפות ביחד.‬
‫חבל שזה לא קל כל כך אצלנו.‬
‫חלמת?‬
‫לא משנה איפה חשבת שאתה…‬
‫שנינו עדיין כאן.‬
‫ג׳יימי…‬
‫אתה חושב שיש סיכוי‬ ‫שרוג׳ר לא ירצה לחזור הביתה?‬
‫למה?‬
‫נעלמו עשבי מרפא מהמרפאה שלי, ‬
‫והם רעילים מאוד‬
‫כשהם לא ניתנים בצורה נכונה ע״י רופא.‬
‫ואני חוששת שהוא…‬
‫כשאתה סבלת, ‬
‫לפני שנים…‬
‫לא רציתי להמשיך לחיות.‬
‫תלו אותם והשאירו אותם שם, שישמשו דוגמה.‬
‫כעונש על בגידתכם, ‬
‫תיתלו מצוואריכם עד אשר תמותו.‬
‫ירחם האל על נשמותיכם.‬
‫למה? מכל האנשים, למה דווקא אתה עוצר בעדי?‬
‫ראיתי אותך מביט לתהום. אני יודע מה חשבת.‬
‫יש לך הכול.‬
‫אישה שאוהבת אותך.‬
‫ילד.‬
‫ואתה לא רוצה להיות איתם!‬
‫כשהחבל היה סביב צווארך, ‬
‫וגססת…‬
‫מה ראית?‬
‫מה ראית באפלה?‬
‫מה ראית?‬
‫ספר לי, מה ראית?‬
‫ראיתי את פניה של אשתי.‬
‫אז אין מוצא.‬
‫גם לא במוות.‬
‫הייתי רואה את פניה.‬
‫מה…‬
‫מה היה שמה?‬
‫זה לא משנה עכשיו.‬
‫היא מתה?‬
‫לא.‬
‫אבל היא אבדה לי.‬
‫רק רציתי שהכאב ייפסק.‬
‫רק כדי למצוא שלווה.‬
‫מי יודע לאן נשמתך תגיע אם…‬
‫תוכל להיות בנפרד לנצח.‬
‫לא רק ממנה, אלא מכל מי שיקר לך.‬
‫אז מה עכשיו?‬
‫לחזור הביתה?‬
‫מי שמדבר…‬
‫קברת את כלי הנשק שלך.‬
‫את קולך.‬
‫ועכשיו אתה מעז להשתמש בו נגדי.‬
‫אתה צודק.‬
‫זה נכון.‬
‫ועכשיו עליי לקחת אותו שוב, ולהילחם.‬
‫ואתה?‬
‫אני לא יודע.‬
‫אז קח את הנשק שלך…‬
‫וחזור הביתה איתי, עד שתדע.‬
‫בריאנה.‬
‫אל תגידי לי שעכשיו אין לך מילים.‬
‫לא.‬
‫לא, פשוט…‬
‫פחדתי כל כך.‬
‫גם אני.‬
‫כי…‬
‫למרות שניצלתי, ‬
‫חלק ממני מת ביום ההוא.‬
‫אני מכירה את ההרגשה.‬
‫תאמין לי, אני יודעת.‬
‫כולם רוצים שרוג׳ר של פעם יחזור.‬
‫אבל לעולם לא אהיה אותו אדם שוב.‬
‫למדתי את ההיסטוריה.‬
‫לימדתי אותה.‬
‫עכשיו אני חי אותה.‬
‫כשראיתי את קלף הטארוט ההוא, חשבתי…‬
‫״זה מי שאני עכשיו.‬
‫האדם התלוי.״‬
‫אולי זה הגורל שלי.‬
‫אחד מאבותיי‬
‫ניסה להרוג אותי.‬
‫אולי לא נועדתי להתקיים.‬
‫זה לא נכון.‬
‫אולי לא.‬
‫אבל השתניתי.‬
‫זוכרת ששאלת אותי על המילים האחרונות שלי?‬
‫כן.‬
‫חשבתי שאני יודע מה הן יהיו.‬
‫אבל הדבר החשוב‬
‫היה הפנים האחרונים שראיתי.‬
‫אלה היו פנייך.‬
‫רוג׳ר…‬
‫תמיד אשיר לך.‬
‫בכל מצב, בכל מקום.‬
‫אם תהיי שם כדי לשמוע, ‬ ‫או אפילו אם קולי לא יצליח, ‬
‫תמיד…‬
‫אשיר לך.‬
‫תרגום כתוביות: יניב אידלשטיין ‬